TITTEL1 - Jeg tenkte at nå skulle hun faen meg få høre det!

INGRESS1 For de som har blitt mobbet gjennom oppveksten kan det å treffe på plageåndene sine igjen i voksen alder være en knalltøff opplevelse. Mange sliter fremdeles med verkende mentale sår. Noen unngår konfrontasjon. Andre tar et oppgjør der og da med personene som 
gjorde barne- og ungdomstiden til et mareritt.

TEKST OG FOTO Jan-Are Hansen

Displayet på mobiltelefonen lyser opp. SMS.

"Hei! Jeg kom nettopp hjem fra møte på psykologen. Har fått beskjed om å ta det med ro da formen er veldig dårlig. Kan vi ta intervjuet om mobbingen senere?"

"Det er overhode ingen hast. Viktigste er at du tar det med ro og henter deg inn. Vi kan snakke sammen senere når du føler for det."

"Fint. Vi prates."

Dritkvalm
- Jeg så henne helt tilfeldig på Obs Lade. Hun hadde vært en av de aller verste i gjengen. Hun var en av de som hadde holdt meg fast med en saks i den ene hånden, og som skulle klippe av meg håret fordi vi hadde samme hårfarge, forteller Lise Lotte Lehn (29) fra Trondheim og tar en kort slurk av kaffekoppen. 
Stemmen er rolig. Besluttsom. Men det er tydelig at det å gjenfortelle opplevelsen på ingen måte er behagelig.
-Jeg merket at pulsen gikk rett i været. Hjertet dunket brutalt. Kjente at jeg skalv og ble dritkvalm. Jeg hadde ikke sett henne siden ungdomsskolen. Det hadde gått over 14 år. Nå stod hun ved grønnsakdisken. Der og da bestemte jeg meg for for å gå bort til henne. Nå skulle hun faen meg få høre det. Hva mobbingen hadde gjort med meg som menneske. Hvilke sår de hadde skapt og alle vanskene jeg slet med i voksen alder som følge av at de hadde gjort oppvekstårene mine til et levende helvete. Jeg ville banke inn i henne at jeg ikke finner meg ikke i dritt lengre, forklarer hun.

Med hevet hode
 - "Jeg håper du sover godt om natten," sa jeg til henne. Til å begynne med virket det som hun ikke helt forstod, men etter hvert sank det inn. Hun begynte å gråte og unnskylde seg. Spurte nesten desperat hva hun kunne gjøre. Det føltes faktisk godt å se henne bryte sammen midt i butikken. Nå var det jeg som hadde kontrollen. Etter at jeg hadde sagt det jeg ville si, så rullet jeg handlevognen min rolig videre. Jeg merket at hun kom etter meg. Armene utstrakt som om hun ville holde om meg - få en tilgivende klem. Da bare stoppet jeg henne og sa at det ikke kom på tale, snudde meg igjen og gikk derfra med hevet hode, understreker hun.
- Var det hevn?
- Nei, jeg vil ikke kalle det hevn. Mer en følelse av å "get even.""

Tom innvendig
Men møtet med mobberen hadde kostet Lise Lotte mye også.
- Da jeg jeg kom hjem knakk jeg helt sammen. Var fullstendig tom innvendig. Samtidig som det hadde vært utrolig godt, kjente jeg hvilken enorm følelsesmessig belasting møtet hadde vært også - å helt plutselig ta tak i så mye av det gamle vonde, sier hun.
- Har du angret eller hatt skyldfølelse for måten du taklet situasjonen på?
- Ikke der og da. Jeg har selvsagt tenkt mye på det i ettertid. Kanskje var jeg for tøff mot henne. Jeg mener uansett at det bare var peanøtter i forhold til den årelange systematiske mobbingen de utsatte meg for, og de omfattende følgene det har fått for min psykiske helse i ettertid. Det føltes også fantastisk godt å våge å være selvhevdende. 
- Hva sa psykologen din da du fortalte om hendelsen?
- Han var kjempestolt over meg. At jeg som hadde så elendig selvtillit hadde vært så utrolig modig og tøff. Og det føltes kjempegodt.

Vet ikke hvorfor
Utad er det i dag lite som tilser at Lise Lotte Lehn var offer for mobbing i barndommen. Og slik er det ofte. Hun er en ung, vakker kvinne med halvlangt lyst hår. Lang og slank. Men det er en smerte i måten blikket vandrer på når hun forteller historien sin.
Mobbingen startet du hun gikk i 5. klasse i Trondheim. Plageåndene gikk et klassetrinn over. Akkurat hvorfor de valgte henne som mål, vet hun fremdeles ikke.
- Jeg antar det var helt tilfeldig. Jeg var en glad og utadvent jente. Det var ikke noe spesielt med meg. Det begynte med litt dytting og stygge bemerkninger. Etter hvert begynte de å vente på meg etter skolen også. Mobbingen ble mer fysisk. Skjellsordene hardere, forklarer hun.
Da de et år eldre mobberne sluttet på barneskolen og begynte på ungdomsskolen håpet hun at hun endelig kunne få fred. Men den gang ei.
- Selv om det er nesten 4 kilometer mellom de to skolene, så hendte det at de møtte opp for å ta meg etter siste time, forteller hun.

Tok ikke på alvor
Og det skulle ikke bli lettere. Et år senere havnet hun på samme ungdomsskole som mobberne. 
Plagingen fortsatte. Å bli innlåst på do, spyttet på og trakassert på vei hjem fra skolen ble en del av hverdagen.
Foreldrene merket at det var noe feil med den en gang så glade jenta. Foreldrene tok kontakt med skolen flere ganger, men ble mer eller mindre avfeid. 
- Jeg ble mer og mer deprimert. Ville ikke gå på skolen. Var redd hele tiden rett og slett. Jeg tenkte flere ganger å ta livet mitt bare for å slippe unna. Noe jeg prøvde da jeg var 13 år, forklarer hun.
Fra skolens side ble det gjort lite. Hverken ledelsen eller lærerne tok den stadig tøffere mobbingen på nevneverdig alvor. 

Arr
- Vurderte du å flytte til en annen skole?
- Ja, men det ble det aldri noe av. Og hvorfor skulle jeg skifte skole? Det var ikke jeg som var skyldig. Tenker faktisk en del på det i dag. Hvorfor tok ikke skolen affære? Mobbingen var ofte åpenlys. Dette var ikke bare erting. Dette skjedde nesten hver dag året gjennom, poengterer hun.
Marerittet tok ikke slutt før mobbegjengen var ferdige på skolen. Skaden var imidlertid ettertrykkelig gjort.
- Jeg sliter i dag med sosial angst og depresjon i tillegg til dissosiativ lidelse. Jeg går jevnlig til psykolog for å lære å takle alt dette. 
- Relatert til mobbingen?
- Absolutt, sier Lise som som tror de som blir mobbet i dag har det enda tøffere.
- Jeg er glad, for å bruke et sånt uttrykk, for at det som skjedde meg var før inntoget av sosiale medier. Nå er mobbing noe som kan skjer 24 timer i døgnet, og ikke bare på skolen.

Komisk
Utenfor er det tidlig september. Vi er på vei til en park for å ta bilder. På veien forteller hun at møtet på supermarkedet ikke var den første gangen hun hadde truffet på en av mobberne i voksen alder.
- Det var for noen år siden. Jeg reagerte på samme måte da. Hjertebank og tunnelsyn. Jeg våget imidlertid ikke å konfrontere henne med all den jævelskapen hun hadde gjort mot meg. Men jeg så i blikket hennes at hun skjemtes voldsomt. Det som virkelig er komisk er at hun i dag jobber som psykolog.

Ville gjort det igjen
- Bør alle som møter mobberne sine i voksen alder ta et oppgjør med de som du gjorde?
- Veldig vanskelig å si egentlig. Det er nok individuelt. Men det er viktig å huske at en sånn konfrontasjon kan være steintøff for begge parter. En litt mindre brutal løsning kan være å skrive et brev til vedkommende i ettertid og forklare hvor mye smerte hun eller han påførte deg. Men vær voksen og saklig.
- Angående møtet på supermarkedet. Hadde du gjort det samme en gang til?
- Ja, jeg tror det.
- Tror du at du kan tilgi henne og de andre som mobbet deg?
- Jeg jobber enda med det å tilgi, men jeg har akseptert situasjonen og fokuserer på det å gå videre, avslutter hun.

BILDETEKST1 - Der og da bestemte jeg meg for for å gå bort til henne, sier Lise Lotte Lehn fra Trondheim.

TITTEL2 Gjør et sterkt inntrykk 

INGRESS2 - Jeg synes Lise Lottes erfaring med konfrontasjonen i butikken viser med all tydelighet hvor vanskelig dette kan være, sier Mons Bendixen, førsteamanuensis i sosialpsykologi ved NTNU.

Han mener at alle som er blitt utsatt for mobbing i barneårene vil ha et sterkt behov for å ta tilbake kontrollen og forsøke å rette opp den uretten som er begått mot dem. 
- Dette handler mer om rettferdighet og gjenoppretting enn det handler om hevn, tror jeg. Fordi mobbing over tid ofte medfører at man føler seg mindre verdt og ikke fortjener å bli behandlet med samme respekt som andre, vil mange som er utsatt for mobbing kjenne seg usikre overfor mobberen selv mange år etterpå, sier Bendixen.

Risiko
Han mener det også er en stor risiko knyttet til reaksjoner fra den som blir konfrontert. 
- Denne kan reagere med likegyldighet, sinne, forakt, redsel eller slik mobberen gjorde i Lise Lottes tilfelle: begynne å gråte. Det er langt fra alle som har mobbet andre som sliter med ond samvittighet for det de har gjort. Å konfrontere disse kan medføre nye krenkelser. Lise Lotte nevner at man kan skrive et brev og at dette er en mindre dramatisk fremgangsmåte. Det er også en langt tryggere vei. I brevet kan man skrive akkurat det man føler og plassere skylden der den hører hjemme, men man trenger ikke nødvendigvis sende brevet. For mange vil det hjelpe bare å skrive et slikt brev, eller gjerne skrive flere brev, forteller Bendixen.

Å tilgi?
Han stiller også spørsmål om man skal tilgi de som krenket.
- For at dette skal kunne skje er det flere forutsetninger som må være oppfyllt. Det hjelper ikke bare å tilgi. Tilgivelse forutsetter at den eller de som har stått for krenkelsene forstår hvilken skade som er forvoldt, at de tar fullt ansvar for det som har skjedd, og at de ber oppriktig om tilgivelse. Ved å påta seg anvaret for det som skjedde blir  det lettere for den som er utsatt å gi slipp på tanken om at man selv er skyld i de problemene som oppstod. Mange mobbeutsatte sliter med dette. Det beste er jo om den som har mobbet selv tar initiativet. Vi har sett eksempler på dette ganske nylig, blant annet gjennom Moldespilleren Daniel Berg Hestad som har fortalt om som fortid som mobber. Dersom han også hadde kontaktet de han mobbet - og tatt på seg ansvaret for det han utsatte de andre for - ville det hjulpet mye, understreker han.

Skolens rolle
Han mener videre at mange mobbede elever og deres foreldre opplever passivitet fra skolens side når de melder fra om mobbing. 
- Skolene er pålagt gjennom opplæringsloven å gripe inn overfor elever som mobber. Unnlatelser er å anse som lovbrudd. Vi har hatt flere rettsaker i Norge de siste årene som stadfester skolenes ansvar i mobbesaker. Selv om vi har mye fagkunnskap om hvilke tiltak som hjelper forebyggende mot mobbing i skolen, og hva skolen bør gjøre i aktuelle mobbetilfeller, er det dessverre mange skoler som ikke har dette hengende høyt på dagsordenen. Arbeidet mot mobbing er ikke noe man kan ha fokus på en gang i nye og ne  gjennom skoleåret, dette er et kontinuerlig arbeid som krever bevisshet og vilje til handling fra alle som arbeider på en skole, avslutter Bendixen.

BILDETEKST2 - Jeg tror det handler mer om rettferdighet og gjenoppretting enn det handler om hevn, sier Mons Bendixen, førsteamanuensis i sosialpsykologi ved NTNU.

FAKTABOKS
- I en undersøkelse som Ipsos MMI gjorde i 2012, svarte hele 34 prosent av de spurte (42 prosent menn og 26 prosent kvinner) bekreftende på spørsmål om de alene eller sammen med andre mobbet noen i løpet av barneårene.
- Mens en av fem sier at de mobbet for å hevde seg selv, sier nesten like mange at de "ikke likte personen". 19 prosent svarer at de ikke følte seg sterke nok "til å ta standpunkt mot mobberne".
- Nesten halvparten - 46 prosent - sier de ble revet med, og at mobbeofferet var en som mange mobbet. I 60-70 prosent av tilfellene er det to eller tre personer som står for mobbingen, viser tallene i undersøkelsen.