TITTEL - Det blir verre i Trondheim før det blir bedre

INGRESS Merethe Rabben-Bakken (26) fra Trondheim, satte sin første sprøyte med amfetamin da hun var 15 år gammel. Det var starten på et årelangt kjør preget av jakt etter dop, barnevern, kriminalitet overdoser og dødsfall. I dag er hun nykter, men veien har vært knallhard.

Tekst og foto: Jan-Are Hansen

- Ikke mye har forandret seg i Trondheim siden jeg var på kjøret som verst. Situasjonen har i hvert fall ikke blitt bedre, snarere tvert i mot. Når man har vært så langt nede i rusmisbruket som meg, så ser man virkeligheten rundt dopmiljøet i Trondheim mye tydeligere enn andre som ikke har være i samme situasjon, forteller Merethe. 
Hun mener bildet er langt mer omfattende og sammensatt enn den slitne mannen som står på hjørnet og selger Sorgenfri.
- Vi er ikke Oslo ennå, men jeg ser likhetstrekk. Dop er utrolig lett å skaffe seg i Trondheim i dag. Kanskje enda lettere enn da jeg drev og dopet meg. Og miljøet er dessverre voksende, sier hun.

Startet på ungdomskolen
Noe som mange som faller ut i rusmisbruk har til felles, er en tøff barndom som ofte er preget av vold og rusmisbruk i hjemmet. For Merethe var oppveksten ganske annerledes.
- Jeg vokste opp på Ila og hadde en grei oppvokst sammen med moren min. På barneskolen var jeg ei innadvendt og litt sky jente. Gjorde egentlig ikke så mye ut av meg. Overgangen til ungdomsskolen var tøff for meg. Jeg ser i ettertid at jeg gikk inn i en depresjon. Jeg fikk selvsagt ikke diagnosen, det var jo "bare" en fase, husker hun.
I likhet med mange unge på sin alder begynte hun å eksperimentere litt med alkohol. Etter hvert ble hasj en del av hverdagen. Deretter piller og amfetamin.
- Det var en måte å slippe unna de tunge tankene mine på. Få et pusterom fra meg selv på en måte. På den andre siden så var rusen spennende i seg selv, forteller hun.

Den første sprøyta
- Miljøet jeg hadde beveget meg inn i kan vel egentlig bare beskrives som dårlig. Belastet kan du også kalle det. Vi hang rundt omkring i byen, ungdommer helt ned i 12-årsalderen og mer etablerte eldre rusmisbrukere. Trondheim Torg var et yndet tilholdssted, og det er det fremdeles for dagens misbrukere. Noen nøyde seg med hasj og piller. Noen holdt seg til amfetamin. Andre ville prøve alt. Jeg tilhørte den siste gruppa, forklarer hun.
I en alder av 15 år brøt hun det siste tabuet når det gjelder rusmisbruk - sprøytenarkomani.
- Herlig! Det er vel egentlig den beste måten jeg kan beskrive følelsen da jeg satte den første sprøyta. Jeg brydde meg overhode ikke om konsekvensene, formaningene og advarslene som skolen, samfunnet og de voksne kom med. Sprøyta satte meg fri fra alt det vonde som jeg hadde inni meg. Slik tror jeg det er for mange unge som begynner å ruse seg i Trondheim i dag også.

Til behandling
Det som hadde startet med lefling med hasj hadde nå utviklet seg til rusavhengighet. Forholdene til moren hjemme var mindre bra. Hun hadde havnet i trøbbel med politiet. Barnevernet ble koblet inn. Skolen så hun stadig mindre til.
- Jeg husker at Barnevernet kjørte meg til skolen hver dag for å være sikker på at jeg møte opp, smiler hun.
Da hun fylte 16 år ble hun sendt til Kvammen Gård på Melhus for å få behandling.
- Det var en fin tid. Jeg sluttet å ruse meg. Folkene der gikk det an å snakke med. De kom ikke med formaninger og pekefinger, men pratet med meg om grunnene til at jeg ruset meg, forteller hun.

Barnevernet var bortkastet
Etter en tid ble hun imidlertid sendt videre til en institusjon i Arendal. Det gikk ordentlig skeis.
- Jeg passet overhode ikke inn. Mistrivdes sterkt. Begynte å ruse meg igjen. Derfra var veien til det tøffe rusmiljøet i Oslo kort, forklarer Merethe.
Hun mener erfaringene med Barnevernet langt på vei var bortkastet.
- De tror at hvis de fjerner deg fra rusmiljøet du vanker i, så går problemene vekk av seg selv. Problemene mine var inni meg. Inne i hodet mitt. Og de forsvant ikke selv om jeg var milevis unna de som jeg vanligvis ruset meg sammen med.

Den første overdosen
Årene fra hun var 18 til hun var 21, tilbrakte hun vekselvis i Oslo og i Trondheim. Rusproblemene tiltok ytterligere. Heroin stod snart på menyen.
- Alt annet enn rusen var uviktig. Heroin. Morfin. You name it. Hvis det kunne røykes, sniffes, spises eller skytes inn i armen, så gjorde jeg det, forteller Merethe.
Hun havnet i klammeri med politiet for salg og besittelse av tunge narkotiske stoffer. Ble kastet på glattcelle mange ganger. Pådro seg betinget fengsel. Og tok sin første overdose med heroin.
- Jeg husker ikke så mye av det for å være ærlig. Det burde kanskje vært et alvorlig varsko, men jeg var altfor langt inne i rusen på den tiden. Dessverre måtte det hele 3 overdoser til før jeg nådde bunnen.

En hårsbredd fra døden
Og bunnen nådde hun en sommerdag da hun var 21 år.
- Jeg husker at jeg våknet opp i ambulansen etter overdosen. Venninna mi satt ved siden av meg og strigråt. Jeg var iskald og blå over hele kroppen. Var mørbanket i hele kroppen av behandlingen jeg hadde fått av ambulansepersonalet som desperat hadde kjempet for å få liv i kroppen min. De trodde at de hadde kommer for sent, men hadde med nød og neppe klart å bringe meg tilbake til livet. Jeg hadde vært en hårsbredd fra døden, forteller hun.
Det ble et vendepunkt for henne.
- Gjennom årene så hadde mange av vennene mine mistet livet i overdoser. Før var rusen et verktøy for å slippe å ta tak i de psykiske problemene jeg slet med. Nå var rusen i seg selv blitt et enda større problem. Jeg innså at jeg stod for tur hvis jeg ikke gjorde noe.

Demonene er der fremdeles
I tett samarbeid med legen sin og Nidaros Distriktpsykiatriske Senter (Nidaros DPS), klarte Merethe litt etter litt å komme seg på bena igjen. Hun legger imidlertid ikke skjul på at hun fremdeles kjemper en kamp for å holde seg rusfri.
- Jeg kjenner at jeg noen ganger får lyst til å ruse meg. Demonene er der fremdeles. Forskjellen er at i dag har blitt flinkere til å bekjempe dem, understreker hun.

Ta tak i årsakene
Hun mener dagens ruspolitikk opp mot unge mennesker starter i feil ende.
- Man må se problematikken i et bredere perspektiv og jobbe forebyggende i mye større grad. Kanskje aller viktigst er å spørre hvorfor et ungt menneske i det hele tatt begynner å dope seg. Hva er grunnen til at den enkelte søker tilflukt i rusen? Prøve å gjøre noe med de bakenforliggende årsakene ganske enkelt. 

Lys Framtid
Sammen med sin mor startet Merethe i april 2010 den frivillige organisasjonen Lys Framtid her i Trondheim. Lys Framtid jobber hovedsaklig med nettverksbygging for de som har slitt med rusproblemer eller psykiske problemer og er et rådgivende og informerende organ for de som ønsker å vite mer om rusmisbruk og psykisk helse.
 - Vi har tro på at den viktigste kunnskapen om mennesker og rusmisbruk kommer av egne livserfaringer, derfor har de fleste som jobber hos oss en tidligere bakgrunn i rus, enten som misbruker eller en pårørende. Vi har også mennesker i organisasjonen som ikke har noen av disse bakgrunnene, men som ønsker å være tilstede for andre, forklarer hun.

Trondheim Roller Derby
En av de viktigste satsingene til Lys Framtid er laget Trondheim Roller Derby.
- Det litt vrient å forklare kort, men roller derby er en kontaktsport som utøves på rulleskøyter. Sporten går ut på at utøverne, oppdelt i to lag, kjører på en oval innendørsbane og poeng deles ut til en spiller som kjører forbi hvert medlem av motstanderlaget. Laget med flest poeng ved kampens slutt har vunnet, forteller Merethe som oppfordrer alle som har lyst til å vite mer om å ta en tur innom treningene til laget.
- Det er en sport man får skikkelig kick av. Kall det gjerne en rus. Men en god rus, smiler hun.

Hvis du vil vite mer om organisasjonen Lys Framtid og Trondheim Roller Derby kan du sjekke ut 
www.lysframtid.org

BILDETEKST Rus i Trondheim. - Vi er ikke Oslo ennå, men jeg ser likhetstrekk. Dop er utrolig lett å skaffe seg i Trondheim dag. Kanskje enda lettere enn da jeg drev og dopet meg. Og miljøet er dessverre voksende, sier Merethe Rabben-Bakken (26)